Мария Илиева
Моята вяра

chitanka.info

Замислен, огънят припуква.

Спомени разпалва

и догаря…

Дланите треперещи

ровят в жълта шума

парещи надежди…

Влажна есен…

Птица-Жар с крила,

тежко полетя,

скри се зад небето.

Ще се върне ли?…

Далеко скита вятъра,

подгонил

празни мисли…

Вярата ми, като птичка

писна и се впусна…

Сцепи се небето,

залезът прокапа

с капки кръв…

И сълзи,

ръждясали отдавна.

Прокънтя и тишината …

Ранена.

Дишаща кошута,

с поглед на дете …

Търсих билка.

Търсих обич.

Не намерих…

Глухо.

Побелели са от прах душите.

Миналото ни завърза здраво

с дебели,

грапави

въжета…

В дървото на измислен делник,

един безделник,

лежащ на канапето

застлано със възглавници от навик.

Животът: се превърна в примка.

БЕСИЛО!

Угасна последния лъч

като счупена крушка.

Оглушахме сред думи неказани,

стенания,

вопли и плач.

Пустини мисли —

побеснели се гонят,

като вълци във прерия.

На глухотата тъмните стъпки

закънтяха във стаята

полудяла

от крясък.

Стопи ли се моята вяра

в тролейбусния делник,

превозващ душите?

Пред витрини,

сергии,

салати по левче

продадох ли кротко очите?

Ослепях ли…

Или всички сме слепи?

Грешница съм!

В Твоя дом не мога да стъпя,

но ще коленича…

и сред гълъбите на площада

ще се моля!

Под червените човки,

под сняг от пера

ще съм малка…

И ще видя, колко

Ти си голям.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.